Rumunské magistrále 5
27. 12. 2002
Mezi rumunskými vojáky
08:10 Jdu někam do kopce mlhou a prudkým větrem. Přecházím na pěšině
ležící hořící cigáro. Záhy se již proplétám mezi rumunskými vojáky
se samopaly, kteří na zádech vlečou bágly s visícími karimatkami,
vlajícími igeliťáky a dalšími cipovinami (nejinak, než by v reálu
vypadala obdobná horská výprava záklaďáků u nás v Česku). Jsou
laskaví a dělají mi, spěchavému cvokovi s báglem a hůlkami, na úzké
horské pěšince prostor, abych je mohl předbíhat. Vesměs mlhou a
travnatými úbočími a terény docházím v poledne do sedla Zirnei, kde jsem
před čtyřmi roky zažil všemožné (viz Rumunské pastorále 4 –
Všudybylí toulky www.e-vsudybyl.cz ).
Cestou předcházím skupinu Čechů. Zdraví mne rumunsky. Asi tak nějak
vypadám. Další skupina Čechů mne také.
A mám jasno
V refugiu v sedle Zirnei dávám oběd – jako vždycky, kus lovečáku,
česnek a chleba. Záhy dorážejí Čechové, které jsem předběhl. Jedna
z dívek se mne zvědavě optala, odkud že jsem. Odpověděl jsem, že
z Česka. Ale jí to nestačilo. Neměl jsem ale příliš chuti rozvádět,
kde jsem se narodil a tak… Ale byla neústupná. Nakonec mne přiměla
konstatovat, že momentálně bydlím v Praze. „To já su z Brna,“ hrdě
odvětila. A měl jsem jasno.
Špatné počasí zůstalo na druhé straně
Za sedlem Zirnei se podstatně změnil charakter pohoří i počasí. To
evidentně špatné zůstalo na druhé straně sedla. Procházím travnatými
kopci. A protože možnosti nabrat vodu jsem propásl, rozhodl jsem se dojít
až na salaš, kam jsem se před čtyřmi roky vnutil na byt a stravu. Letos
jsem zde ale pouze fotil, jak chlapi dojí ovce, a dle jejich instrukcí pak
došel až k vodě. Kousek pod salaší jsem si v lesním průseku postavil
stan. Ihned začalo pršet.
Šlo přese mě stádo ovcí
19.7. Ráno stále poprchává. Kolem osmé hodiny přese mne přešlo stádo
ovcí. Psi ani moc neštěkají a zvědavě nakukují ke mně do stanu. Snídani
jsem uvařil vleže ze stanu. Poté sbalil věci, nádobí a vařič. Opět jsem
zalehl v naději, že mi stan oschne. Neoschnul. O půl desáté jsem se
rozhodl, že vyrazím a stan usuším (pokud) po cestě. Ledva dobaluji,
začíná pršet. Postupuji pomalu vpřed. Každou chvíli zastavuji pod
nějakým velkým stromem. Idyla.
Obdobně jako na Šumavě
Déšť ustal. Kráčím mokrou převysokou trávou lesním průsekem. Nadávám
jako špaček, obdobně jako nedávno na Šumavě na tzv. „šumavské
ochranáře“, díky nimž se přestaly séci po staletí kosené louky. Opět
mi do bot teče vrchem. Několikrát, a to důkladně, jsem po cestě ždímal
ponožky, ale proti trávě a mladým smrčkům jsem bez šance. Docházím na
travnatý kopeček. Je 12:30. Slunce. Vybaluji všechny věci a vystavuji je
paprskům, které pěkně pálí. Stan je v mžiku suchý. Poněkud horší to
je s botami. Obědvám ve 13:30. Ani se mi odtud nechce. Není kam
spěchat.
Vole, přešel jsi Fagaraš
Zrovna z tohohle kopečku odbočuje značka na Rudaritu. Od někdejší
hájenky předělané ve výletní sídlo vyšších vrstev vede „drum
modernizata“. Je víkendový den. Níže kolem meandrů říčky se srocují
Dacie a rostou kolonie stanů a la Duhový hrad. Docházím na Cabana Plaoi
Foiu. V místní pivnici Ciucas dávám stejnojmenné pivo. Po třetím a
půltém si v euforii říkám: "Vole, přešel jsi Fagaraš!"a vzápětí mi
dochází: Ano, vůl přešel Fagaraš, místo toho, aby se jím ještě tři
dny bezstarostně toulal.
![](/originaly/clanek/197_17353_original.gif)