Rumunské magistrále 2
07. 10. 2002
Před čtyřmi roky pod názvem „Rumunské pastorále“ ve Všudybylu jsem
začal na pokračování zveřejňovat zážitky z toulek pohořími Piatra
Craiului, Fagaraş, Iezer Păpuşa a Bucegi. Letos v létě jsem se vydal opět
do nejdelší, nejvyšší a nejucelenější části rumunských Karpat, na
Fagaraş.
Budislavo, Budislavo…
14.7. Ráno jsem poridge raději nevařil. Snídám suchý chleba, čaj a
Ovidiu. Odcházím kolem půl desáté. Pánové teprve balí. Konečně jsem na
horách. Uprostřed traverzu jednoho z kopců vyvěrá pramen. Čekám na
spolunocležníky. Páchám hygienu. Nespěchám. Tak tak si stíhám
opláchnout mýdlo a obléknout se, abych nepohoršoval oslíky a bači
procházející kolem se stádem ovcí. Červený pás fagarašské magistrály
mne vede travnatými kopci. V úbočí za sedlem Stenu hodinu odpočívám,
obědvám lovecký salám, chleba a česnek. Kolem jedné se chystám
pokračovat, když od Budislavy přifrčí asi šedesátiletý borec a má
povídavou. Že prý je z Polska, že už je tu deset dní a pořád dokola.
Déšť mne chytil před výstupem. Pláštěnu natahuji přes bágl. Lijavcem
pomalu vzhůru. Každou chvíli zastavuji, než přejde obzvláště úporný
poryv. Ale nepřešel. Na vrcholu Budislavy (2371) déšť ustal. Poté
střídavě více či méně prší.
Je tu krásně!
U plesa Avrig (2011m) pod severní stěnou Ciortey, k němuž mne přinutil
(ó, jak nechtělo se mi) hluboce klesnout červený pás, stavím kolem půl
třetí na moréně stan. Ledva stojí, další mohutný liják. Hromy burácí
o štíty hor. Vařím večeři. Je tu krásně! O půl sedmé jdu spát.
Boty, do kterých nateklo vrchem, suším ve spacáku. O půl osmé doráží
parta mladočechů. Déšť je prý zastihl v sedle před traverzem na
Budislavu. Jakmile začalo krápat, postavili si stan a vyčkali, až bude po
dešti. No, nejen u policajtů jsou první odvážní a druzí chytří…
Svítání v nedohlednu
15.7. Nemohu spát. Snad i proto, že mne čeká údajně nejexponovanější
úsek Fagaraše. K dalšímu plesu je to podle Čížka a kol. osm hodin.
Počítám, že opět přijde odpolední bouřka. Poridge a multivitamínový
čaj začínám vařit ve tři hodiny nad ránem. Přerovnal jsem celý stan,
ale lžíci ne a ne najít. A tak sušené mléko míchám do ovesných vloček
malinkou umělohmotnou kávovou. Nedostal jsem ji z NDR, ale od výčepního
v Sibiu. Alespoň nehltám. O půl čtvrté jsem měl nejen dojem, že
svítá, ale i sbalený spacák a kromě stanu všechny věci, leč svítání
v nedohlednu. Zato hvězdy nádherně zářily. Roztáhl jsem tedy opět spací
podložku a vyndal spacák. Ve čtyři hodiny jakoby začalo šednout. Sbalil
jsem spacák, karimatku a stan. Před svítáním, o půl páté, vyrážím.
Východ slunce mne zastihl kolem šesté na vrcholu Gîrbova (2134).
Hrůzokrásné sedlo
Před sedlem Scara tábořili Češi. Ptám se, jdu-li správně k Táboru.
Oni, že ano a že sem včeraprchli z deštivého sedla. A abych schoval
hůlky. Že mi budou překážet. Sedlo Scara bylo opravdu hrůzokrásné.
Úzké rozeklané "Skriniarky"se souvisle nedají jít snad ani za sucha.
Některé pasáže je třeba lézt. Hezky jsem se s třicetikilovým kletrem na
zádech vybál. Jako na potvoru, právě nejexponovanější pasáže byly
dolů. Na stupy jsem neviděl, zato hluboko pod sebe dost dobře. Obědvám
v 10.30 na opačné straně spojovacího hřebínku pod třívrcholovým
Mîzgavu. Na druhém nejvyšším vrcholu Rumunska Negoiu (2535) se vzájemně
fotíme se dvěma kluky, kterých jsem se ráno ptal na cestu k Táboru.
Nádherné panorama. Ovidiu jim evidentně chutnal.
![](/originaly/clanek/1672_30231_original.gif)